Hei, Kristian.
De som skal dø, hilser jeg.
Spar meg for alt mulig tull om at jeg ser godt ut.
Ta det rolig. Du ser ikke ut.
Kristian. Godt å se deg.
– Hva sier legene? – Spør du om jeg blir frisk?
Eller om jobben som ballettmester blir ledig?
Jeg har fullt opp med Giselle.
De unge håpefulle som vil bli ballettmestere svermer allerede.
Jeg tror ikke... jeg dør akkurat i dag.
Vi er jo på om en halv time. Så...
Du har jo alltid fått ham til å se godt ut.
Du var aldri noen stor danser. Men du kan noe som koreograf.
Jeg falt over en dvd. Den greia dere laget i War Memorial.
Det var bra arbeide. Jeg fikk tårer i øynene.
Velkommen. Vi er så stolte over å kunne presentere to store stjerner.
En av egen avl. De er kjempedyre, men vi satser på at de er verdt pengene.
Darling Melander og Frans Tipling. Vær så god og skyt løs.
– Hvordan er det å være tilbake? – Det er utrolig overveldende.
Det er her det hele startet for meg. Så det føles som å komme hjem.
Jeg vil gi en stor takk til Den Kongelige Ballet for å invitere oss.
Jeg er svært ydmyk og gleder meg som et lite barn.
God morgen.
Giselle.
Første akt er lys.
Det er klart for enhver at hun er landsbyens skjønnhet.
Så kommer prins Albrecht forkledd som bondeknøl.
Han lurer henne, forfører henne og forlater henne.
I denne versjonen dreper hun seg selv med et sverd.
Andre akt er mørk. Prinsen plages av skyldfølelse og angripes av williene.
Men Giselle våkner av døden, tilgir ham, redder ham og finner fred.
Handlingen er underlig. Men følelsene er ikke.
Det å elske noen. Å bli knust, å angre noe.
Å være plaget av skyldfølelse. Å være menneske.
Er det noen bjeller som ringer? Ok. Da danser vi.
– Hei. – Hei.
Man sier det er deg man skal snakke med hvis man har vondt.
Hvor vondt har du?
Fentanyl, Vioxx...
Ekkelt.
– Jeg elsker det. – Røkt fett og nitrit.
– Så svensk du er. – Skinnet er laget av griserumpe.
Skatt...
...du smaker griserumpe.
Jeg elsker deg.
Bra. Mykere armer der. Fint.
Se på henne. Sånn, ja.
Raske battuer. Og plié.
Så er det Dee. Mykere armer, Dee. Der.
Fint. Enda lettere.
Som luft.
Takk, takk.
Det skjedde noe fint her på slutten.
En større følelse av sorg. Av den kjærligheten som kunne ha vært.
Gir det mening? Vi tar fra Albrechts variasjon igjen.
Og Dee? Du holder deg svevende hele tiden.
Ja.
Og så benet i attitude. Bedre, ja.
Kjenn lengselen.
Fint. Enda mykere armer, Dee.
Der, ja.
Er du ok?
Dee?
– Jeg tror vi må ha en taxi. – Ring etter en taxi.
Vent, vent.
Kan noen åpne døren?
Kan du ikke sette deg ned?
Det tok litt tid. Beklager.
Si noe.
Du må ha gått med smerter en god stund.
– Jeg er jo danser, så... – Noen smerter skal man ta alvorlig.
Bare kom med det.
Brusken på lårbenshodet er ødelagt.
Du har utviklet cyster i knokkelen under brusken.
Og hva kan dere gjøre med det?
Knokkelcyster er tegn på at skadene er permanente.
Man kan operere. Det er en skikkelig runde og lindrer litt.
Du kjenner meg ikke. Du vet ikke hvor sta jeg er.
Folk løper rundt med nye hofter og nye knær hele tiden.
Jeg er klar over at det er en voldsom beskjed å få.
Drikk. Drikk.
– Jeg har ikke lyst. – Kom igjen.
Hei.
– Hei. – Hei.
Vi gjør den Giselle.
Jeg er ikke ferdig.
Jeg kjenner kroppen min, og dette kan saktens jobbes vekk.
Du har ikke sagt noe om smertene.
Hvorfor har du ikke fortalt det?
Dee?
Jeg har alltid vondt alle steder. Det er ikke noe nytt.
Ikke så vondt.
Jeg har hatt vondt i ytterstillingene, og i...
...battement og splitt. Og ellers gikk det.
Og så har jeg hatt en stikkende følelse.
En stikkende følelse? Du har bencyster, for helvete.
Jeg er allerede bedre nå.
Det gjør ikke vondt på samme måte som i går.
Vi må bare ha ti dagers utsettelse, ok?
Se, jeg kan da lene meg på det, og...
Og jeg går jo.
Se, jeg lenger meg. 14 dager.
Jeg ber Kristian om litt tid.
Hallo.
Det blir ingen utsettelse. Det kan vi simpelthen ikke.
– Polly er inne, du er ute. – Du behøver ikke si mer.
Man diskuterer ikke med knust brusk og knokkelcyster.
Jeg sa at du ikke behøver å si mer.
Det er fint. Det holder.
Jeg trodde jeg hadde 8–9 år igjen før jeg måtte pensjonere meg.
Og så spille hekser og mødre. Dem er det jo alltid bruk for.
Unnskyld.
For hva?
At jeg ikke er bedre til å ha vondt av deg.
Det er gjensidig.
Vår nye Giselle.
Ok, øh...
Beatrice har hengt opp en liste med hvem dere er dublanter for nå.
Jeg...
Dere kan ta fri resten av dagen.
Det er ingenting å gjøre.
Jeg er klar over at du svært gjerne vil danse på høyeste nivå.
Med eller uten kirurgi, kan jeg ikke se at det er mulig.
Noen vil tilby å operere, –
–men sjansen for at det vil hjelpe er minimal.
Og det er stor risiko for forverring.
Et så desperat skritt vil kunne skade deg.
Dee?
Jeg vil gjerne opp.
Vil du heller tilbake til New York?
Jeg hopper av.
– Skal vi dra tilbake? – Og hva, Frans?
La være. La være med å dulle med meg.
Du har en forestilling og en jobb.
Du skal ikke sitte her og henge og ha vondt av meg. Slutt.
Og jeg dreper deg hvis du stikker fra meg.
Jo...
Hva lengter du etter?
– Si noe du lengter etter. – Kjærlighet.
Hvor vil du helst danse?
– New York. – Ok. På hvilken scene?
The Met.
Der! Merket du hva som skjedde i øynene dine da du sa New York?
Det er den lengselen.
Forleng armene. Fint.
Følg hånden med blikket. Forleng.
Helt strak vrist i battuene. Der. Fint.
Forleng ordentlig i arabesquen.
Armene i arabesquen. Neste.
Forleng der. Ta fra begynnelsen av soloen igjen.
Og...
Dynamisk glissade. Bedre. Bedre!
Raske battuer. Fint.
Led med foten.
Og takk. Vi tar ti minutter.
Hei.
– Hvordan har du det? – Fint, takk.
Hei.
Hun er ikke dårlig.
Det er noe rent over henne, noe opphøyet. Og veldig pen.
– Men? – Litt mekanisk.
Føler ikke så mye.
Det er min Giselle vi snakker om. Og hun føler ingenting.
Vi kunne se på henne sammen.
Ok.
Fint, Polly. Takk for nå.
Kan vi prøve piqué manegen igjen? Bare ikke så kontrollert.
Med litt mer villskap. Jeg syns du holder litt for mye igjen.
Og høyere passé. Og husk å bruke ryggen litt mer.
Ja?
Ja. Kan vi prøve igjen? Men gjør en større manege nå.
Frans, klokken er hva?
Det holder ikke. Alle våre tanker om Giselle holder ikke.
Du kunne gjort en sexy Giselle med litt kant, men... jævla Polly.
Hun hopper. Hun svever ikke. Hun er ikke deg.
Jeg har ikke tid nok til å få henne til å bli så bra.
Jeg kan sørge for at hun kommer dit hun skal være.
Jeg kan gjøre en bootcamp med henne.
Tror du ikke jeg kan?
– Jo, det er klart du kan. – Hun kan virkelig bli fin.
Ok. Jeg tar de første prøvene. Så får du henne etterpå.
Ok.
Ok. Avtale. Nå sover vi.
En halv sovepille?
Sånn der.
Gi deg tid til å ta det inn.
Det hele er uvirkelig og tåkete. Du kjenner ikke engang igjen din mor.
Og... Du husker kjærligheten. Fram, fram, fram, fram.
Og du husker blomsten.
Mindre, mindre. Glem trinnene.
Å! Elsker!
Elsker ikke.
Kjenner sorgen. Du må vekk fra det, orker ikke være i det.
Du må vekk! Vekk, vekk, vekk.
Og dér ser du sverdet!
Takk.
Du må forholde deg til sverdet. Det er ikke bare en rekvisitt på scenen.
Hva gjør sverdet med deg? Du må fylle hvert eneste øyeblikk med liv.
Det må komme innefra. Jeg skal kunne føle det.
Du er nødt til å turde det øyeblikket der det ikke skjer noe, –
– men der alt skjer. Giselle, hun...
Hun veksler jo mellom...
Mellom vanvidd og erkjennelse. Og smil og katastrofe.
Og du må være der.
Og lengselen. Lengselen etter det der...
Det som har vært og, ja...
Er du ok?
Hvorfor spør du om det?
Det må bare være litt vanskelig for deg.
Skal vi si at hvis du har lyst til å føle noe, så danser du det?
Se meg inn i øynene. Nå stirrer vi ned i mørket.
Din verden har brutt sammen.
Prinsen har brukt deg. Det var bare for gøy Og du er ingenting.
Du er ikke noe.
Vi tar det fra hvor du snur deg.
Jeg har lyst på deg.
Nei, det går ikke.
Au, ikke så mye vekt.
Sånn.
– Funker det? – Ja.
– Hva skjer? Hva skjer? – Vent litt.
– Jeg kan ikke... – Kyss meg. Kyss meg.
– Vi venter litt. – Nei.
Vi tar en pause.
Hele hennes verden brister her. Og det skal vi kunne kjenne.
Så vi tar fra at hun snur seg. Ja?
Snur seg langsomt...
Langsomt.
Og alt virker... uvirkelig og...
...tåkete.
Hun kjenner ikke engang igjen sin egen mor.
Og så husker hun kjærligheten.
Og blomsten.
Veksler hele tiden mellom følelsene.
Hva skjer?
Hva?
Jeg blir aldri like god som deg.
Du er ikke meg. Du skal heller ikke være meg.
Prøv igjen.
– Fra du snur deg. – Jeg holder på å bli sliten.
Holder du på å bli sliten? Holder du på å bli sliten, hva?
Vet du hva? Jeg har bare lyst til å ta bena dine og sage dem av –
– og så danse videre med dem selv.
Du er sliten...
Kristian kunne virkelig piske fram et kompani.
Det kunne han. Alle var så redde for ham.
Jeg var ofte ute og gråt på toalettet og så tilbake igjen.
Men han... Han formet meg.
Han åpnet dansen for meg. Han foldet meg ut.
Nå... Ja, nå...
Nå er det slutt. Nå er jeg ikke noen mer.
Jeg vet godt at det ikke er det samme.
Men du betyr virkelig mye for meg nå.
Å få lov til å jobbe med deg... Det er fantastisk.
Det skjer bare så mye.
Du er fantastisk.
Sånn. Det er sånn du skal være.
Det er så godt. Husk den følelsen. Ta den med til prøven i morgen.
Kan man få litt mer rygg?
Blir det ikke litt for løst ved skulderen?
Er de bondepiker eller horer?
– Du blør neseblod. – Det gjør han nå og til premieren.
Takk.
Det er et spøkelse. En ånd som søker sin form, –
– som lengter tilbake til livet, lengter etter å kjenne hjertet slå, –
– som har en angst. Du må ikke gjøre det for vak...
Du blør neseblod igjen.
Jeg har kanskje noe.
– Vær så god. – Takk.
– Jeg vet hvordan du har det. – Nei, det vet du ikke.
Naken, gal, redd.
Forvirret, dum, patetisk.
– Vi er ganske glade. – Hvem er vi?
Vi danserne. Vi syns du er modig.
Du tør satse.
Jeg liker at den ikke blir for dydig.
Jeg tror det kan bli veldig bra.
Klar til notater?
– Takk for nå. – Takk.
– Hva? – Hva?
Du ser så...
Jeg spør bare om du er klar til notater.
– Det er jeg. – Ja.
Hvorfor snakker du så om hvordan jeg ser ut?
– Hva er det vi diskuterer? – Jeg tror ikke vi diskuterer noe.
Eller gjør vi?
Jeg må ned i kostymen. Vi tar dine notater senere.
– Det gikk da fint. – Det var første gjennomspilling.
Jeg syns vi har flyttet godt på deg.
Jeg har noen notater. Deres pas de deux er stadig for blek.
Det er her vi skal se hennes styrke og handlekraft.
Vi skal se henne redde ham, ikke sant?
Det er vanskelig å se en ung danser som kunne komme det siste stykket –
– og så si: Fint, da er det i boks.
Jeg tror du kan komme enda lenger. Jeg tror du kan bli fantastisk.
Så jeg kan ikke la deg være før du sier at jeg skal slutte.
– Hva er det for noen notater? – Skal vi gå ned i den lille salen?
Ned, ned, ned, ned. Femte, femte, femte, femte. Kom!
Ned! Femte, femte, femte, femte, femte.
Ned, ned, ned.
Mer épaulement.
Ned. Femte, femte, femte, femte!
Og... strekk, strekk, strekk. Forleng, forleng, forleng.
Ikke posér. Og...
Ned i hofta. Opp! Og turnér. Strekk vrist.
Og opp!
Ned med de armene.
Og spott, spott, spott, spott!
Skarpere hode, skarpere hode! Hva er det du gjør med armen din?
Hva er det vi har avtalt?
Nettopp. Det kler deg mye bedre. Quatre og passé, quatre og passé.
– Hva er det? – Jeg har vondt i kneet mitt.
Vi må runde av dette. Du har ikke styr på armene dine.
– Du flagrer rundt som en sommerfugl. – Det er sånn Frans vil ha det.
Du må ikke være svak her. Du må følge energien i musikken.
Kraftfull arabesque og styrke i quatrene. Ikke sant?
Ikke sant, Polly?
Jeg vet ikke om det funker... med både deg og Frans.
Dere er ofte uenige.
Det er en prosess. Vi river og drar.
Vi... finner fram til det riktige. Sånn får vi det til å fungere.
– Jeg vet ikke hva jeg gjør. – Men jeg vet hva du gjør.
Jeg vet hvor du er hen. Du roter rundt i teknikk, følelser og nerver.
Plutselig har du ikke styr på noen av delene. Men det får du.
For det hjelper jeg deg med.
Man har lov til å gråte. Du skal bruke det nå.
Det tapte, sorgen. Alt det du ikke kan rekke å få. Bruk det! Hva?
Ja?
Vi går inn samme sted som før.
Vi stopper. Frans sa at Giselle ikke er ute etter hevn.
Hun viser sin skrøpelighet og sin sorg.
Jeg skal nok klarere med ham. Han vil juble over hvor mye mer du kan.
– Det er det siste stykket, Polly. – Det er nok for i dag.
Jeg har veldig vondt i kneet. Det er hovent. Det må hvile.
Du er danser. Du har en premiere straks.
Da jeg sto opp, tok det meg et kvarter å sette helene i gulvet.
Jeg har danset en hel akt på en brukket fotrotsknokkel.
Du vil gi opp på grunn av et hovent kne?
Jeg forstår at du er sliten. Men det hjelper ikke å pipe over det.
– Hva er det? – Jeg vet godt hva jeg gjør.
Hvis du bare tar det ut... Sånn.
Så.
Hokuspokus.
Ta tre av de hvite to ganger daglig. En lyseblå før full gjennomspilling.
De små er hvis magen lager krøll over de andre pillene.
Man kan godt få litt forstoppelse.
Vær så god.
Og generelt lavere musikk i pas de deuxen. De tør liksom ikke.
– Hei. – Hei. Jeg tar det med dem.
Hei. Veldig fint.
– Kom med det. – Polly har ikke styr på armene sine.
Hun glemmer dem, og så flagrer de for seg selv.
Men innimellom skjer det noe interessant med henne.
De store opptrinnene i første akt sitter stort sett.
Men Albrecht må bli truffet hardere –
– når Giselle blir gal. Ellers føler vi ikke for ham.
– Hei. – Høstballet mangler et klimaks.
Alex er god, Pepe er bedre. Det er ergerlig.
Og Polly er ikke sterk nok i dødsdansen. Hun ser dårlig ut.
– Takk. – Ja...
– Han er i fin form, Frans. – Selvfølgelig.
Jeg kommer rett nede fra salen. Han er over granatsjokket.
Han står på. Det er fint.
– Hva med ballettskolen? – Hva er det med den?
Jeg kan alltids trenge en kompetent lærer. Du kan få de klassene du vil.
Små, store, det er opp til deg.
Hei.
– Hvor er vi hen? – Jeg tror...
Det er litt skjørt. Det er nå jeg skal samle det hele.
Er det noe vi skal dele?
Hvis det er noe om Polly, må du åpne litt opp.
Nei... Hun er nesten der hun skal være.
– Hun var bra i dag. – Bra...
Det var engang da vi ikke var fornøyd med bra.
Engang da vi bet tennene sammen –
– og åt oss selv og de siste fem prosent.
Jeg tar Polly det siste stykket selv.
Du har vært til stor hjelp. Takk.
Ok.
Jammen jeg sitter rett her hvis du får problemer igjen.
Hva gjør du? Polly må ned på scenen nå.
– Gi oss en halv time. – Jeg øver på høstballetten.
Polly må på scenen nå.
Din Giselle virker svimmel når hun skal redde sin prins.
Takk for notatene, Dee, men jeg tar som sagt Polly herfra.
– Hun fungerer ikke bra i andre akt. – Nå slutter dere!
Vi skaper en forestilling, for faen.
Dee, takk. Ha det. Gå hjem. Hold deg unna Polly.
Jeg holder meg unna Polly.
Jeg syns far høres sint og skuffet ut.
Det er heller ikke hennes jobb å fylle meg med alt mulig.
Hun ga meg disse pillene og sprøytet kortison i kneet mitt.
Scenen. Nå.
Du, kom her.
Du må gjøre lengre rygg og hals. Det gjelder alle dine positurer.
Halsen din forsvinner. Du dreper elegansen. Du ligner en krøpling.
Kom. Lang hals. Épaulement.
Opp.
Hallo! Høyere.
Høyere. Kom.
Før eller siden må det jo gjøre litt vondt.
Er du ok?
Kanskje blir det plutselig en stilling ledig som ballettmester.
– Du syns kanskje jeg skal søke? – Det var ikke deg jeg tenkte på.
– Frans har ikke baller til det. – Frans vokser.
Jeg følger med oppe i salen. De vokser jaggu de der ballene.
Hvis du ikke har lagt merke til det?
– Spennende. – Kom opp på mitt kontor en dag.
Og hva?
Vi kunne jo snakke om gamle dager.
Det høres lovende ut.
Hvis du ikke har bedre ting å foreta deg...
Hei.
Hva er det du gjør med Polly?
– Hva sier du? – Hva er det du gjør med Polly?
Polly, Polly, Polly. Kan vi ikke snakke om noe annet?
Så spør jeg igjen: Hva er det du gjør med Polly?
Gjør jeg noe?
– Om du gjør noe? – Dansere har vondt, Frans.
Eller så er de bare ikke ambisiøse nok.
Et ømt kne... Bu–fucking–hu.
Skal du nå fortelle om da du danset en akt på et brukket fotledd?
– Vi er blitt omsorgsfulle, hva? – Jeg må ikke miste en ballerina til.
Du vil ha det ypperste. Det må bare endelig ikke koste noe.
Hør godt etter.
– Nå faller det på plass for meg. – Det er bra.
Jeg kan se forestillingen min. Jeg tror på det jeg gjør.
Takk for det du har utrettet med Polly.
Men fra og med nå holder du deg unna henne.
Ligg unna.
Ligg unna...
– Forstyrrer jeg? – Nei.
Sett deg.
Jeg har bare så mye tid.
Ja, du er heldig.
Så mye tid at jeg vurderer å skrive mine erindringer.
En ballerinas erindringer.
Eller den gang du ga meg kjælenavnet mitt. Det er en søt historie.
Du er ikke noen Diana, du er en Darling.
Jeg var litt mer din darling enn de andres.
Ja.
Jeg gjorde ikke noe du ikke selv ville.
Jeg var så forbanna forelsket i deg.
Jeg tok også alt til meg.
Alt du sa om kjærligheten og dansen og livet.
Vi danser ikke. Vi elsker.
Så gikk jeg i stykker da jeg fant ut at du sa det til andre enn meg.
Du fikk noen sår. Man blir ikke god uten sår.
Skal jeg si takk, mener du?
Det er fantastisk å se deg gå fra knopp til blomst.
Jeg har alltid elsket løs. Det fikk deg ut i verden.
De store partiene, all din medvind.
Læreren kan jo først når ballerinaen er 18.
Før det er det jo ikke tillatt.
Jeg gjorde ikke noe du ikke selv ville. Det er hundre år siden.
Ja, det er lenge siden.
Det er ingen som tar på meg mer.
Du trekker deg tilbake.
Du sier at du har tenkt over det, og at du ikke kan mer.
Livet er vel annet enn ballett. Du har lov til å nyte din siste tid.
Og Frans lager en vakker Giselle. Du legger inn et godt ord for ham.
Og ingen skylder noen noe.
Du trekker deg.
– God morgen. Unnskyld, jeg... – Det går bra.
Hva er det du gjør?
Hei, skatt. Hysj.
Unnskyld.
Hvor har du vært?
Unnskyld, unnskyld.
Skal vi ha litt roomservice? Roomservice!
– Slutt. – La være!
Hva med deg? Hva har du gjort i dag?
Rydd scenen.
Hei. Flott, Polly. Virkelig.
Jeg skal ikke blande meg mer, men det trenger jeg ikke heller.
– Du var så fin. – Takk.
Du skal vite hvor glad jeg er for det du har gjort for meg.
– Takk. – Du har virkelig gjort en forskjell.
Ja... Du har virkelig også strevd for det.
Det går så fint i morgen.
Alle virker også så glade. Frans og de andre danserne.
– Alle roser meg. – Du er også god.
Du er god nok til å være Giselle her i København.
Du skal bare danse og nyte det, hva?
De som sitter i salen ser uansett ikke forskjell.
De vil klappe og synes du er flink uansett.
Enten har man det, eller så har man det ikke.
Du har det ikke. Du er ikke meg, så...
Tvi, tvi.
Hei.
Jeg ba deg om å holde deg unna. Bakke ut.
Det er min Giselle.
Men du ødela Polly dagen før premieren.
Ødela henne? Er hun laget av porselen?
Ærlighet. Å si ting som de er. Er det noe du har glemt?
Du glemmer mange ting for tiden. Hvem du skylder din karriere.
– Frans, du går ikke fra meg. – Jeg er lei for det med hofta di.
– Ikke trekk oss andre ned i dritten. – Ikke gå fra meg.
Du fikk jobbene dine på grunn av meg. Fordi jeg var med i pakka.
Fuck deg!
Frans. Frans.
Det er jeg som er ødelagt, Frans.
Det er jeg som er ødelagt. Det er jeg som har gått i stykker.
Hva hadde du ventet deg? At det ble flagget på halv stang?
– Skulle vi stenge teatret? – Du må ikke gå.
Jeg klarer ikke å være alene. Du må ikke gå.
– Du holder deg unna teatret. – Du må ikke gå.
Hvis jeg ser deg der, kaster jeg deg ut.
Du har allerede hatt fingrene i henne! Da blir det ikke mer klassisk!
Kom her.
Kom her, kom her.
Det er ok. Vi klarer det. Vi klarer det.
Vi klarer det.
Jeg har sørget for oss. Jeg har skaffet deg jobben.
– Hva? – Den er din.
– Hva faen snakker du om? – Det blir helt fantastisk.
Vi to kan gjøre noe stort med vårt eget kompani.
– Jeg har klarert det med Kristian. – Hva snakker du om?
Han trekker seg. Du kan rekke ut, så er jobben din.
– Du har klarert det med Kristian? – Den er din.
Hva faen mener du?!
Jeg prøver bare å hjelpe deg, Frans. Jeg prøver å hjelpe deg.
Du må ikke gå, Frans. Jeg elsker deg.
Det er faen ikke hofta di det er noe feil med.
– Slipp meg! – Jeg elsker deg. Du må ikke...
Jeg vet at dere alle vil gjøre deres beste.
Stol på det, og la det skje.
Jeg har ikke mer å si. Tvi, tvi.
Gratulerer. Enda engang. Flott Giselle.
En stjerne er født.
Og utover det... kan dere kysse meg bak.
Du og Frans, kyss meg bak.
Jeg driter i mitt ettermæle. Frans kan søke hvis jeg trekker meg.
Jeg driter i om han får jobben. Jeg driter i hvem dere knuller.
Hvem som er glad i hverandre, og hvem som elsker hverandre.
Skynd dere. Hopp og spring. Løp etter lyset, for snart blir det mørkt.
Og i morgen er dere glemt. Alle sammen.
De som skal dø, hilser jeg.
Det er noe av det vakreste du noen gang har laget.
– Du så det? – Ja.
Jeg har bare lyst til å gå og gå og gå.
Hei! Jeg dreper deg hvis du forlater meg.
Norske tekster: Lise Weggersen Scandinavian Text Service 2017